The Serbian Right-Wing Parties and Intellectuals in the Kingdom of Yugoslavia, 1934–1941, ed. Dragan Bakić. Belgrade: Balkanološki institut SANU, 2022.
Copyright (c) 2026 Currents of History https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Naučni skup „Jugosloveni u Španskoj republikanskoj vojsci (1936–1939): ažuriranje spiska jugoslovenskih dobrovoljaca i nova istoriografska istraživanja“, Institut za noviju istoriju Srbije, Beograd, 18–20. maj 2023.
Mirjana Gross, Izabrani radovi, priredila Dora Kosorčić. Zagreb: Srednja Europa, 2022.
Copyright (c) 2023 Currents of History https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Mirko Čanadanović, Kako je razvrgnut Novosadski dogovor. Prilog istoriji srpske jezičke politike. Beograd: Službeni glasnik, 2022.
TITOISM AGAINST SCIENCE: AN EXAMPLE OF “SCIENTIFIC REVIEW” BY ZORAN JANJETOVIĆ
Рад се бави феноменом релативизовања, порицања и маргинализовања значајних историјских чињеница из периода социјалистичке Југославије у циљу одбране емотивног доживљаја водећих историјских личности из те епохе, као и стереотипне слике која о тој епохи постоји. На примеру текста Зорана Јањетовића објављеног у првом броју часописа Токови историје у 2023. години, рад анализира механизме који се у домаћој историографији примењују како историјске чињенице не би угрозиле традиционални наратив о историји федеративне Југославије. Резиме: Рад указује на проблем емотивног и „романтичарског“ приступа прошлости у савременој српској историографији, који се огледа у ненаучном тумачењу важних историјских чињеница из периода владавине Савеза комуниста Југославије. На примеру текста Зорана Јањетовића објављеног у првом броју часописа Токови историје у 2023. години, рад утврђује механизме који се у домаћој историографији примењују како историјске чињенице не би угрозиле традиционални наратив о историји федеративне Југославијe. На сваки историјски податак који указује на непринципијелност у решавању националних питања или на националну острашћеност Јосипа Броза и његовог окружења, Јањетовић изражава своје негодовање и пласира разјашњење. Међутим, његова разјашњења ових потеза углавном нису утемељена у историјским изворима, нити су одржива применом релевантних научних метода.
Andrej Vladislavovič Ganin, Svoj među tuđima i tuđ među svojima: sudbina ruskog oficira i jugoslovenskog generala Fjodora Mahina. Beograd: Evoluta; Centar za ruske i istočnoevropske studije „M. Jovanović“ Filozofskog fakulteta Univerziteta u Beogradu, 2021.
TWO BRITISH MISSIONS AT THE TREPČA MINES: CONTRIBUTIONS TO THE UNDERSTANDING OF 1944–1945 BRITISH POLICY TOWARDS YUGOSLAVIA.
У раду се разматрају две до сада непознате британске мисије на територији Србије, реализоване између децембра 1944. и јуна 1945. године. Циљ обе мисије била је заштита британских интереса кроз сагледавање стања у рударском комплексу Трепча, на простору Косова и Метохије, након завршетка ратних операција. Рудник олова и цинка Трепча био је у већинском власништву британске компаније Трепча мајнс лимитед на чијем се челу налазио британски рударски магнат сер Алфред Честер Бити. Мисије сведоче о значају који је тај рудник имао за савезничке ратне напоре (повећана потреба за рудом олова), али и о начину на који су се нове, комунистичке власти у Демократској Федеративној Југославији поставиле према затеченом страном капиталу у земљи. Документи који су коришћени у раду претежно се чувају у Националном архиву Велике Британије у Лондону (TNA). Резиме: Први покушај опсервације рударског комплекса Трепча предводио је шеф економског одељења савезничке мисије Велике Британије у Софији, пуковник Вилијам Бејли, који је, као истакнути припадник британске тајне службе СОЕ, највећи део рата (1942–1944) провео на челу или саветничком месту британске војне савезничке мисије при ЈВуО, у штабу ђенерала Драгољуба Михаиловића. Опширан извештај о тој мисији, који носи ознаку највишег степена тајности, баца ново светло на прилике у Нишу и околини у данима по ослобођењу 1944, као и на понашање високих партизанских официра. Британски војно-дипломатски представници у Београду наставиће да се интересују за ово питање, па ће лично Јосип Броз Тито у јануару 1945. године одобрити посету нове британске мисије, али ће та посета бити реализована тек у јуну. У извештају о посети рудницима Трепчаи Злетово (у Македонији), британски инжењер Џексон анализирао је затечено стање и известио о степену експлоатације и о оштећењима насталим током рата, указујући да је обновљена производња у целости намењена ратним потребама СССР-а.
LEANING TO WHICH SIDE: THE YUGOSLAV–CUBAN RIVALRY IN THE NON-ALIGNED MOVEMENT AND THE GLOBAL COLD WAR DURING THE LATE 1970S.
Овај чланак се бави југословенско-кубанским ривалством у Покрету несврстаних које је обележило другу половину 1970-их година и тесно је било повезано с динамиком односа између двеју суперсила током последње фазе детанта. Ово је био концептуални сукоб између две линије у Покрету, од којих је једна била за приближавање совјетском блоку, а представљали су је Куба и њени савезници, док је друга, оличена у Југославији и низу других несврстаних земаља, настојала да очува пређашњу ванблоковску и независну оријентацију Покрета. С временом је то постала интензивна дипломатска борба која је одредила потоњу судбину читаве организације. Чланак се првенствено заснива на документима из српских, америчких, британских, индијских, немачких и мјанмарских архива. Резиме: Овај чланак је посвећен дипломатској борби између „радикалних“ и „умерених“ снага унутар Покрета несврстаних током друге половине 1970-их година. То је била борба за превласт једне линије над другом, где је једна страна заговарала ближу везу са совјетским или америчким блоком, док су други заступали политику еквидистанце, а све се првенствено огледало у концептуалном и геополитичком ривалству Југославије и Кубе и њихових савезника током тих година. То је било време када је детант пропадао, САД су биле у глобалној дефанзиви, док је Совјетски Савез био у офанзиви широм Трећег света, а низ просовјетских режима се појавио у различитим деловима Азије, Африке и Латинске Америке. Ово се чинило као згодан тренутак за Кубу, Вијетнам и друге земље тог профила, из тзв. „прогресивне“ групе, да покушају да претворе Покрет у резервну снагу социјалистичког лагера и тиме остваре потпуну промену његових принципа, концепата, циљева и приоритета. С друге стране, Југославија, уз подршку већине земаља чланица из редова тзв. „умерених“, чинила је све да осујети планове супарничке групе, активно се залажући за уравнотежен приступ блоковима, при чему би ванблоковска оријентација и независан став у светској политици остали приоритети Покрета и у будућности. Било какво сврставање с једним од два блока било је неприхватљиво, а у овом случају сврставање са совјетским блоком била је непосредна опасност, како су то већ видели у Југославији, и могло је изазвати отворени раскол у редовима Покрета, најављујући тако и његов скори распад. Ово је био сценарио катастрофе који су Југославија и сви из „умерене“ групе настојали да избегну по сваку цену, те су зато обе стране биле укључене у дуготрајан сукоб који је оставио дубок траг на све догађаје које је организовао Покрет несврстаних, све до самита у Хавани 1979. године. Током тог великог догађаја, југословенска линија, коју је лично заступао Јосип Броз Тито, коначно је превагнула, чиме су очувани у пређашњем стању основни принципи и општа оријентација Покрета. Нажалост, ово је била Титова последња дипломатска битка, после које је последњи од пионира несврстаности нестао са историјске сцене, оставивши тако Покрет без снажне руке која би га усмеравала у временима нових изазова.
THE COORDINATION BETWEEN THE ALLIES AND THE ARMISTICE AGREEMENT WITH BULGARIA IN 1944.
У раду се анализирају околности у којима је Бугарска са Савезницима потписала Примирје у октобру 1944. године. То је темељни документ из којег је у Бугарској (као и у осталим земљама које су биле нацистички сателити) проистекла послератна структура власти. Размотрен је однос Савезника према појму „безусловна предаја“, на основу америчке грађе Foreign Relations of the United States . Рад доприноси детаљнијем сагледавању југословенског контекста на крају рата. Резиме: Бугарска је са Савезницима Примирје потписала 28. октобра 1944.године. Од 9. септембра до инсталирања Савезничке контролне комисије која је била предвиђена тим документом, основе новог послератног система у Бугарској већ су биле постављене. С потписивањем Примирја у Москви крајем октобра, у Бугарској је била инсталирана Савезничка контролна комисија (СКК), тело које је имало задатак да на терену спроведе тачке предвиђене Примирјем и које је требало да управља Бугарском до потписивања мира. СКК је била организована на истом принципу на којем су савезничке контролне комисије биле организоване у Италији и Румунији. По том моделу, Совјетски Савез је у Бугарској и Румунији (касније и у Мађарској) имао главну улогу у политичком животу тих земаља, док је у Италији предност припадала Англо–Американцима. На тај начин је између Савезника био успостављен известан реципроцитет. Потписивању Примирја с Бугарском (али и са осталим државама које су биле нацистички сателити) претходили су вишемесечни међусавезнички договори и расправе око појма безусловне предаје и око усаглашавања текста декларације којом су се савезници обратили нацистичким сателитима. Рузвелтовом чврстом ставу да безусловна предаја мора бити доследно спроведена над свим немачким сателитима, изазов је упутила Велика Британија покушајима да се од принципа безусловне предаје одустане. Тим настојањима Британија је покушавала да одбрани сопствене интересе на Балкану и у Источној Европи. Совјети су у начелу подржали Рузвелтов захтев за доследном применом принципа безусловне предаје, али су истовремено, уз Рузвелтову сагласност, пристали на британске предлоге о подели Балкана на сфере интереса. С потписивањем Примирја , Бугарска је пала под војни и политички утицај СССР-а, што је уз чињеницу да је и у Румунији примирје имало исте такве последице, представљало важну димензију контекста за разумевање расплета у југословенском ратном театру.
THE FOUNDING OF THE YOUNG MUSLIMS ORGANIZATION AND ITS SPLIT WITH THE ULEMA ASSOCIATION EL HIDAYA IN 1943.
У раду се на основу до сада необјављене архивске грађе Удружења Млади муслимани 1939, приватних архива, Државног архива Србије, Војног архива, али и других релевантних извора, анализира успостављање организације Млади муслимани, формиране у Сарајеву пред почетак Другог светског рата. Анализом се показују идентитет и идеационо усмерење организације, као и њен однос према босанскохерцеговачкој улеми, државности Босне и Херцеговине, националној идеји, усташкој идеологији, Комунистичком покрету, и другим идејним струјама присутним у доба настанка организације. Резиме: У раду се показује да је, у време оснивања, организација Млади муслимани била чисто религијског, конкретније исламског карактера, и да се она ни на који начин није бавила афирмацијом националне (бошњачке) идеје, као и да је питање државности Босне и Херцеговине било од секундарне важности њеним члановима, у поређењу с бригом за стање исламског света, то јест умета и панисламског јединства. У фокусу рада организације били су искључиво исламско веровање и активизам утемељен на њему, при чему су идеје које су заступане биле изразито анти-улеманске, и веома често критички постављене према ономе што суњени чланови називали „босански ислам”. Осим тога, ставови чланова су били негативни и према новим идејним токовима и вредностима које су долазили са запада, али и према усташкој и нацистичкој идеологији. Такође, у раду показујемо и да је однос према комунистичким идејама и покрету који их је заговарао на територији бивше Југославије био веома негативан, и да су их младомуслимани видели као најзначајнију претњу, што је имало радикалне последице у поратном периоду.
THE FATE OF THE YUGOSLAV LEGATION IN BULGARIA, 1941–1944.
The article examines the termination of the diplomatic relations between Yugoslavia and Bulgaria in April 1941 and the expulsion of Yugoslav diplomatic personnel from Sofia. The first part of the article gives a brief overview of the events that ultimately resulted in two neighboring Balkan countries taking the opposite sides in the new world conflict, while the second part analyzes the causes and consequences of the closure of the Yugoslav legation in Sofia. The work is based on unpublished archival material from the archives in Serbia and Bulgaria, published sources and literature. Summary: Internally weak and inconsistent in foreign policy, Yugoslavia and Bulgaria found themselves in a very unenviable position at the beginning of the World War II. In numerous diplomatic games, under constant pressure from German side and with various territorial aspirations, on March 27, 1941, the two Balkan states found themselves on opposite sides of the world conflict. During the German invasion of Yugoslavia, Bulgaria did not send troops, but through certain decisions it unequivocally sided with the aggressor. One of such decisions, which among other things had been served from Berlin, was the termination of diplomatic relations with Yugoslavia. This decision was communicated outside the official protocols, in a very rude way, to the registrar Dragovan Šepić, while the only two remaining representatives of the Legation, plenipotentiary Vladimir Sokolović and protocolist Ratko Zindović were imprisoned by the Bulgarian police. Soon, the Bulgarian government, through its authorities, acted very harshly with all official Yugoslav representatives and practically expelled them from the country. Yugoslav interests in Bulgaria were then represented by the USA, and after Bulgaria’s declaration of war against this country, the representation of Yugoslav interests was taken over by Switzerland. However, the protection of these interests took place in semi-official and unofficial forms. The problems related to the Yugoslav legation in Bulgaria continued even after the departure of the Yugoslav representatives. The rebuilding of the relations began only after the arrival of the new regimes in these two countries and under instructions from Moscow.
Vasa Čubrilović, Sećanja. Beograd: Vukotić medija, 2022.
У раду се анализирају оснивање, задаци и рад народних окружних судова у Хрватској у непосредном пораћу. Њихово дјеловање сагледава се у контексту околности, понајприје у времену организирања правно-нормативног оквира нове државе. Кроз рад ових судова огледа се важност правног сустава, законитости и легалитета поретка који је био у настајању. Народни окружни судови у свом раду били су упућени и на остале органе власти, понајприје јавне тужитеље и ОЗН-у, па се кроз анализу њиховог рада може сагледати и дјеловање сродних институција у послијератној Хрватској. Резиме: Организација правосуђа била је од изнимне важности при успостави новог поретка у Хрватској 1945. године. Паралелно с организирањем судова формирао се и законодавни оквир. Послијератно народно судство борило се с недостатком квалифицираног кадра, што је резултирало неутемељеним пресудама. По питању казнених предмета, окружни судови у Хрватској највећи нагласак су ставили на питање конфискације, те на примјену закона о недопуштеној шпекулацији и привредној саботажи. Кроз ове пресуде првенствено се утврђивала политичка утемељеност оптужница, а након тога казнени елемент дјела. Кроз конфискације осигуравала се значајна имовина за државни сектор. Од рујна, фокус се стављана примјену закона о бирачким списковима, пошто креће кампања за изборе за Уставотворну скупштину. Пред крај године, по Закону о кривичним дјелима против народа и државе, сви предмети војних судова и окружних одјељења ОЗН-е прешли су у надлежност редовних судова. Кроз рад народних судова јасно се очитује дисконтинуитет у постављању задатака државноправне изградње у Хрватској1945. При томе је подржаван концепт политичке свијести и револуционарне легитимности, што је значило да се закон није морао примјењивати формално.
THE PENULTIMATE PRESIDENCY OF THE SFRY, 1984–1989
У чланку се, претежно на основу необјављене грађе Архива Југославије, анализира рад Председништва СФРЈ од 1984. до 1989. године. Највише пажње је посвећено суочавању чланова Председништва СФРЈ са све израженијом кризом политичког система у Југославији. Детаљније су представљене реакције Председништва на преломне догађаје током две последње године мандата. Резиме: Председништво СФРЈ од 1984. до 1989. године, које је према Уставу било колективни шеф државе, састојало се од епигона покојног Јосипа Броза Тита. Као шездесетогодишњаци и комунисти старог кова, тешко су се прилагођавали променама које су пратиле кризу политичког система у Југославији. Од почетка свог мандата Председништво се суочавало са економском кризом и кризом легитимитета у земљи. Највеће тешкоће задавале су етничке несугласице и политичка напетост на Косову. Општа криза у Југославији се заоштрила током последње две године овог периода и Председништво је било принуђено да реагује на догађаје које није могло да контролише. Иако су његови чланови макар сачували привид међусобног јединства, све више их је обузимао осећај беспомоћности и бесмисла. На крају, завладало је опште мишљење да су у потпуности изгубили ауторитет шефа државе.
BULGARIA'S INITIATIVE FOR THE CONSTRUCTION OF THE NIŠ–DIMITROVGRAD ROAD: AN ATTEMPT TO PRESSURE YUGOSLAVIA DURING THE COLD WAR
Чланак се бави анализом догађаја проистеклих из потребе Бугарске да преко Југославије извози робу у земље СЕВ-а и ЕЕЗ-а и да тако побољша свој трговински биланс. Рад анализира како је бугарска страна градила политику притиска према Југославији, не би ли тиме остварила свој циљ – изградњу деонице међународног пута и интернационализацију проблема. Бугарска је постепено вршила притисак на Југославију како би се пут изградио према савременим потребама међународног друмског и теретног саобраћаја, од којег је Бугарска имала највише користи. Међутим, југословенска страна је успела да током преговора преузме иницијативу и обезбеди повољне услове изградње деонице међународног пута. Резиме: Чланак анализира бугарски покушај решавања чисто економског проблема с Југославијом, у тренутку када билатерални односи две земље нису били добри. Међутим, упркос директивама из Москве, Бугарска је због стања своје економије морала да буде прагматична. Убрзана модернизација бугарске привреде захтевала је све већи извоз у земље ЕЕЗ-а и СЕВ-а. Транзит бугарске робе кроз Југославију био је акутни проблем, а пут кроз Југославију био је значајно краћи и бржи него онај кроз Румунију. Интернационализацијом спорног питања, учешћем у кредитирању изградње деонице Ниш–Димитровград и серијом преговора с југословенском делегацијом, Бугарска је успела да натера Југославију на промену приоритета који је поменути пут до тада имао, као и на завршетак радова на деоници. Југословенски функционери су се показали као врло умешни у решавању новонасталог проблема, те су на крају преговора преузели иницијативу која је резултирала модерним коловозом на релацији Ниш–Димитровград и обилазницама око Пирота и Ниша.
Ivana Dobrivojević Tomić, Između nebrige i neznanja. Žene, seksualnost i planiranje porodice u Jugoslaviji (1918–1991). Beograd: Arhipelag, Institut za savremenu istoriju, 2022.
THE FIRST WORLD WAR IN THEATRE: SHAPING THE COLLECTIVE MEMORY, 1918–1991.
Први светски рат је оставио дубоке трагове на животе обичних људи. Своје искуство су учесници рата желели да пренесу јавности преко различитих видова стваралаштва, где је своје место нашла и позоришна уметност. Узимајући у обзир комплексност југословенског простора, у раду се анализира слика коју је рат имао на домаћој позоришној сцени. Истраживањем архивске грађе и публикованих извора стичемо увиде у различите интерпретације и представе рата у позоришту током седамдесет година заједничке државе. Ти увиди нам могу указати како је позориште допринело формирању слике у домаћој јавности о догађајима 1914–1918. Резиме: Као догађај који је оставио неизбрисив траг на животе својих савременика, Први светски рат се нашао и на позорницама тек створене Краљевине. Специфичности југословенског простора и став државе, који је током времена био променљив, утицали су на заступљеност и форму ове теме у позоришту. У извођењима комада неретко су узимали учешће и стари ратници, који су чинили и значајан део публике. Током међуратног периода, забележено је двадесетак представа које су изведене на позорницама широм земље. Ипак, такве драме, остајући у домену општих ратних тема и без критичке дистанце, углавном су лишене дубљих разматрања и преиспитивања историјских узрока. Након Другог светског рата, драме са освртом на године 1914–1918. су се још теже уклапале у концепт Титове Југославије. Између осталог, сећања и алудирања на српске ратне победе су нераскидиво била везана за ликове краљевске породице Карађорђевић, чије је присуство у јавном простору било елиминисано. Зато су представе о Великом рату биле малобројне и слабо медијски заступљене. Ситуација се мења с порастом тензија током 80-их који је резултирао распадом земље; тада се Први светски рат, као и друге националне теме, све више износи у јавни простор. Национално усхићење није изостало ни у позоришту, које је с представама Солунци говоре , Колубарска битка и Ваљевска болница изазвало незапамћено интересовање код публике. Први светски рат је послужио као идеалан за буђење националног заноса, пошто је представљао – а и дан данас представља – битан елемент српског идентитета.
JAŠA PRODANOVIĆ ON THE 1920 YUGOSLAV CONSTITUENT ASSEMBLY
As a publicist, literary critic, and politician, Jakov Jaša Prodanović (1867–1948) was one of the most prominent supporters of the ideas of republicanism and social justice in the Kingdom of Serbia and in the Yugoslav monarchy of the Karađorđević dynasty. In 1917, due to the so-called Salonika Trial, he stopped supporting the monarchy, opting for the republican form of government in the future Yugoslav state. The analysis of his views on the convening, membership, and role of the Constituent Assembly in 1920 is of great importance for understanding the circumstances in which the first Yugoslav parliament took place, bearing in mind Jaša Prodanović’s rich political experience acquired in the Kingdom of Serbia. The paper is based on documents from the Archives of the Serbian Academy of Sciences and Arts, contemporary periodicals, and relevant historiography. Summary: Jaša Prodanović was one of the most prominent supporters of the ideas of republicanism and social justice in the Kingdom of Serbia (and afterwards in the Yugoslav monarchy). During the first two years of the Great War, he followed the government’s political course, just like the other members of the Independent Radical Party. Nevertheless, due to the so-called Salonika Trial in1917 and the execution of the officers who were members of the Black Hand organization, Jaša Prodanović condemned the political leadership of Nikola Pašić, ceasing to support the monarchy. After the end of the war, he founded the Republican Party along with Ljuba Stojanović, and started to promote republican ideas. He relied on his rich political experience, both in the Kingdom of Serbia, and in the new Yugoslav state. His political activism was evidenced by numerous remarks, criticisms and observations during the elections and then the organization of the Yugoslav Constituent Assembly in 1920. He supported the full sovereignty of the Assembly in the process of drafting the new constitution and its right to make decisions concerning not only the organization of government, but also its form.
BANKING–INDUSTRIAL CONSORTIUM AS AN EXAMPLE OF THE PLUTOCRATIZATION OF THE SERBIAN POLITICAL ELITE, 1918–1944.
Рад се бави једном од највећих, мада јавности непознатих финансијских афера у Србији између два светска рата, у чијој позадини је стајао сам врх тадашњег политичког естаблишмента. Овим истраживањем се жели пружити допринос досадашњим настојањима да се емпиријски докаже како је функционисала крупна корупција, односно како се вршила плутократизација политичких елита у Краљевини Југославији. Кроз анализу начина оснивања и рада банака и предузећа који су сачињавали велики конзорцијум назван концерн Драгише Матејића, у раду ће бити објашњени механизми до сада неистражених финансијских малверзација. Чланак приказује како су највиши државни функционери свесно кршили законе и заташкавали малверзације, као и до које мере су у пословном свету владали принципи непотизма и кронизма. Резиме: У најширем, тема овог рада је ратно профитерство и његова каснија легитимизација кроз одређене економске и политичке форме корупције. Међутим, захваљујући богатој архивској грађи, први пут смо у могућности да пратимо све фазе плутократизације дела српске политичке елите, и то кроз оснивање и рад једног банкарско-индустријског концерна, насталог на милионском профиту који су поједини српски политичари и трговци стекли у такозваној сивој зони, у време проглашења примирја током Првог светског рата. У питању су личности веома блиске краљу Александру Карађорђевићу, од којих су неки у јавности били представљани као краљеви пословни партнери, а други као његови блиски пријатељи. Документа недвосмислено указују да за ову групу привредника и политичара, предвођених једним од челника Демократске странке, Војиславом Маринковићем, закони и прописи државе нису важили. Простор за пословне комбинаторике био је готово неограничен, што доказује и чињеница да је ова група била довољно моћна да свог представника доведе на место гувернера Народне банке КЈ, која је између два светска рата била центар кредитирања српске привреде. Ипак, непрофесионално управљање конзорцијумом и милионске позајмице које су већином ненаменски трошене, изазвали су незадовољство оних дворских политичара и привредника који су уживали много мање привилегија. Показало се да је од сукоба који се иза кулиса водио између две финансијско-политичке фракције, највећу штету на крају претрпело српско друштво у целини.
FORGOTTEN DIPLOMATS OF THE KINGDOM OF YUGOSLAVIA: THE CAREER OF DUŠAN DRAŠKOVIĆ
У чланку је описана каријера Душана Драшковића, дипломате Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца/Југославије, од 1926. до 1945. године. Анализирани су развој његове чиновничке каријере и допринос који је пружио раду југословенске дипломатске службе, с посебним освртом на период боравка у Швајцарској и Француској, те његове породичне прилике, у мери у којој су утицале на његов рад и каријеру. Чланак је заснован на архивској грађи, домаћој дневничкој, мемоарској и релевантној историографској литератури, као и на изјавама сведока. Резиме: У чланку су описани живот и каријера Душана Драшковића (1898–1966), почев од његовог школовања, преко његовог учешћа у Првом светском рату, универзитетских студија у Женеви, с посебним акцентом нагодине у којима је деловао као дипломата Краљевине СХС/Југославије (1926–1945). Током своје дипломатске каријере Драшковић је радио у Министарству иностраних послова у Београду, Сталној делегацији при Друштву народа у Женеви, Генералном конзулату у Марсељу, Краљевском посланству у Паризу, касније у Вишију и, на крају, у Делегацији Црвеног крста Југославије у Женеви. Током тих година, он није само стекао дипломатске вештине и потребно искуство, радећи с познатим југословенским дипломатама и високим функционерима тог времена, већ је такође био сведок и учесник историјских догађаја који су претходили Другом светском рату, као и оних током самог рата, на најбољи начин служећи својој држави и народу, често и у веома тешким околностима. Иако је безрезервно био посвећен свом дипломатском позиву, Драшковић је истовремено био брижан супруг и отац четворо (касније петоро) деце. После рата одлучио је да се не врати у Југославију. Остао је у Француској, где је живео до своје смрти 1966. године. Његову беспрекорну дипломатску каријеру прекинуо је Други светски рат.
THE ROLE OF THE RUSSIAN MILITARY ELITE IN THE OCTOBER REVOLUTION OF 1917.
У раду се на основу необјављене архивске грађе, мемоара и литературе анализира однос официра руског Генералштаба према суноврату Привремене владе А. Ф. Керенског и успону бољшевика на власт који се завршио 25. октобра (7. новембра) 1917. Нова архивска грађа о овој теми налази се у необјављеним мемоарима генерал-лајтнанта В. В. Марушевског, последњег начелника Главне управе Генералштаба руске војске за време Октобарскe револуцијe, који је завршио свој животни пут у емиграцији у Југославији. Резиме: Историографија Октобарске револуције је безгранична. Српска и југословенска визија револуције, као и појава југословенске левице у вртлогу руске револуције 1917. године, већ су биле предмет бројних студија у домаћој историографији. Међутим, и у српској и руској, али и у светској историографији, улози руске војне елите – официра Генералштаба – у догађајима који су претходили успешном завршетку Октобарске револуције посвећивана је мала пажња. У Краљевину СХС стигао је један број истакнутих руских емигранaта повезаних са Фебруарском револуцијом, а неки су овде и сахрањени: М. В. Родзјанко, М. В. Алексејев, В. В. Шуљгин, В. И. Лебедев. Све ове личности су мање-више познате у историографији, као и њихов животу Краљевини СХС. Њихов мемоарски опус (ако је такав постојао) представља значајан извор за истраживање Руске револуције. Међутим, у Краљевини СХС, Краљевини Југославији и Федеративној Народној Републици Југославији живео је још један истакнути учесник револуције 1917, који је готово потпуно непознат домаћој научној јавности. То је био генерал-потпуковник В. В. Марушевски (1874–1951), последњи начелник Генералштаба Русије, у периоду од септембра до новембра 1917. Његови необјављени мемоари чувају се у Хрватском државом архиву у Загребу. Овај нови извор говори о томе да је део војне елите Русије активно помагао бољшевицима уочи Октобарске револуције. Марушевски је у том контексту помињао последњег војног министра А. И. Верховског, начелника војне обавештајне службе Н. М. Потапова и друге. Политика француске и британске мисије пре и после пада А. Ф. Керенског такође се сводила на активно мешање у руску унутрашњу политику. Британски посланик у Русији, Џ. Бјукенен, понудио је начелнику руског генералштаба вртоглаву суму од 13 милиона златних рубаља – за ликвидацију Л. Б. Троцког. Као посредника у овим преговорима амбасадор је користио британског војног аташеа, генерал-мајора А. Нокса. У исто време, у току је била још једна шпијунска афера. Генерал В. В. Марушевски је тврдио дасу вође бољшевика биле у сталној и отвореној телеграфској комуникацији с Берлином. Наводно му је руска контраобавештајна служба доставила копије тих телеграма, али начелник Генералштаба није могао ништа да уради по том чисто политичком питању. Генералштабни официри су након априла 1917. назрели неизбежност промена, које ће имати катастрофалне последице. Руско царство је почело да се распада. Те процесе је убрзавала Привремена влада својим активним залагањем за наставак рата у корист савезника, који су натерали Русију да се одрекне било каквих анексија и контрибуција као бенефита рата. Етничке руске територије у то време нису биле под немачком окупацијом. Зато и није било разлога да се рат настави, нити „у име Руског царства“ нити „у име јединства руског народа“. Стога није ни чудно што значајан број руских генералштабних официра, с далековидним логичким размишљањем, аналитичком моћи и без обавеза према страним амбасадама, није више имао разлога да брани А. Ф. Керенског и „свету обавезу пред савезницима“, не зазирући притом од сарадње с оном страном која је обећавала окончање обесмишљене фронтовске кланице – с бољшевицима.
Radosav Tucović, Dragi Jovanović i general Majsner na čelu policije u okupiranoj Srbiji. Analiza delatnosti Dragog Jovanovića i Augusta Majsnera u okupiranoj Srbiji 1941–1944. Beograd: Institut za savremenu istoriju, Čigoja štampa, 2022.
Italian foreign policy and the breakup of Yugoslavia, 1989–1992
Ово сведочанство настало je као резултат интервјуа који је политиколог и новинар Андреа Венто водио са својим оцем Серђом Вентом, бившим италијанским амбасадором у Југославији.
Veljko Mićunović‘s note – a contribution to the history of Yugoslav diplomacy
У раду је приказана белешка југословенског дипломате Вељка Мићуновића, непосредно по окончаном сукобу с југословенским председником Јосипом Брозом Титом, на броду Галеб, априла 1961. Документ значајно проширује сазнање о сукобу Мићуновића и Тита, као и о начину на који су југословенске дипломате сарађивале с југословенским председником у различитим фазама заступања југословенских интереса на међународној сцени.
Naučni skup „Publicistika u razvoju društva i države II“, Kraljevo, 17–18. avgust 2022.
Aleksandar Lukić, Jugoslovenska republikanska stranka u političkom životu Kraljevine Jugoslavije (1920–1941). Beograd: Institut za noviju istoriju Srbije, 2020.
Одговор Данила Шаренца на критички приказ његовог текста као и радова двојице његових колега о Сарајевском атентату 1914. подвргнут је детаљној анализи конкретних тврдњи које су том приликом изнете.
Đovani Ermete Gaeta, Srpska pesma, uredio dr Đordano Merliko. Rim – Novi Sad: Sandro Teti – Arhiv Vojvodine, 2021.
Broad, and yet too narrow. A critical review of a commendable book
Рад представља критички осврт на књигу Игора Вукадиновића, Аутономија Косова и Метохије у Србији (1945–1969), (Београд: Балканолошки институт САНУ, 2021). Представљен је садржај дела и указано је на његове добре и лоше стране, првенствено на једностраност у закључцима.